6-те дни, които промениха Близкия Изток 1967 - 1973
11-те години, които изминаха след 1956, бяха най-спокойните, най-мирните,
най-плодородните, години на прогрес в нашата история.
Икономиката процъфтяваше, имиграцията се увеличи,
нашата международна позиция се подобряваше с всяка година.
Като външен министър бях отговорен за 91 израелски посолства
на 5-те континента.
Не искахме нищо друго, освен да продължи това движение на консолидация.
Но въздушните атаки на север през април 1967,
ни напомниха, че не е постигнат мир.
Сирийските обстрели на нашите гранични кибуци
откъм Голанските възвишения, показваха същото.
През май, напрежението се увеличи, когато СССР изпрати фалшив доклад на Насър,
за предстоящо израелско нападение срещу Сирия.
Насър отговори, като изпрати войските си в Синай,
след като поиска оттегляне на войските на ООН.
Малко след това последва най-драматичния му ход.
Насър обяви блокада на плаването през пролива Тиран,
като по този начин отрязаха нашият достъп до Източна Африка и Азия
и петрола от Персийския залив.
"Пристанищния град Ейлат, една от най-горещите точки на Близкия изток,
"след блокадата на залива Акаба от Обединената арабска република.
"Преди 10 години Израел бе принуден да воюва, заради същата блокада.
Египет постави Израел в мъртва хватка.
Военната машина бе задвижена, когато Насър обяви на света:
"Пролива Тиран е част от нашите териториални води.
"Нито един израелски кораб няма да плава там отново".
Така едно след друго се създаде верига.
Съветското подстрекателство, хипохондрията на Сирия,
и Египет, който почти неохотно бе въвлечен в свадата.
Но въвлечени, бяха опиянени от успеха,
от липсата на международна съпротива,
от слуховете, че Израел вече не под управлението на Бен Гурион,
а на премиера Леви Ешкол,
не би отговорил нито на блокадата, нито на концентрацията на войски.
Това е историята на 6-дневната война,
най-нежеланата война в израелската история.
Блокадата беше открит акт на война.
Ако Насър победи в това, може да ни атакува, когато пожелае.
Заплахи за нашето пълно унищожение, се излъчваха ежедневно от арабските столици.
Израел се подготви за най-лошото.
В Тел Авив се откриха убежища за защита от въздушни удари.
Болниците са подготвиха да приемат множество ранени.
В кибуците строяха укрепления.
Приятели и роднини в чужбина предложиха да приемат децата ни.
Царуваше страх в страната и опасение от нов Холокост.
Когато попитах нашия главнокомандващ, какво можем да направим ние дипломатите,
той нервно каза: "Спечелете време, за да прехвърлим войските си на юг
и да се подготвим за война".
Как да реагираме? Това бе основния въпрос, който разпалено дебатирахме в Кнесета,
израелския парламент, след действията на Насър и арабските заплахи.
Беше жизненоважно за нас в израелското правителство,
и особено за мен като външен министър
да се проучат всички възможни пътища, преди поведем страната към война.
Правителството ме изпрати във Вашингтон за да получим подкрепата
на президента Джонсън и да се срещна с други западни лидери.
Срещата ми с Де Гол беше решаваща.
Франция бе главния ни доставчик на оръжия и самолети
и бе нашият непоклатим съюзник от 50-те години.
Де Гол заяви, дори преди да седна, "Не започвайте войната".
Той не разглеждаше блокадата като акт на война.
Той ми даде да се разбере, че се плаши и вярва,
че войната между Израел и Египет, няма да бъде изолирана или ограничена,
а ще се разшири и доведе до глобална катастрофа.
И аз го погледнах отново, нашия най-добър приятел,
който ни подкрепяше през изминалото десетилетие
и осъзнах, че Де Гол ни бе изоставил.
В Лондон се срещнах с премиера Харолд Уилсън,
които изрази много повече разбиране.
"Правителството на Нейно Величество счита, че пролива Тиран
"е международен воден път, където корабите на всички държави свободно могат да плават".
Какви теми, дискутирахте с министър-председател?
Мисля, че всички знаем основният въпрос, притесняващ
и израелското и английското правителство,
създадената ситуация, според нашето виждане е незаконна,
решението да се блокира пролива Тиран и залива Акаба.
"Правителството на САЩ е дълбоко загрижено... "
Президента Джонсън се ангажира да се прекрати блокадата на пролива Тиран,
но знаех, че войната във Виетнам бе отслабила неговата власт.
Той каза: "Вие сте жертва на агресия,
и аз бих искал да отстраня блокадата с международна сила.
"Израел няма да бъде сам, освен ако не реши да бъда сам".
На полета ми за връщане, впечатленията ми бяха ясни:
Бе съмнително, че ще получим флотска подкрепа,
но президента Джонсън, не би застанал срещу предприети от нас едностранни действия.
Докладвах това, веднага след завръщането си.
Никога през живота си, не съм бил на среща, изпълнена с толкова очакване и напрежение.
С нас беше главнокомандващия Ицхак Рабин,
ветеран от Войната за Независимост през 1948 г.
и Синайската кампания през 1956.
Ние военните предложихме и настоявахме,
да се даде зелена светлина за нападение.
Нашите сили бяха мобилизирани в края на Май, в отговор на заплахите на Насър.
Но нямахме опит в такава всеобща мобилизация без ясна цел.
Психологически и емоционално това беше една непоносима ситуация за нас.
Ешкол бе по-силен във взимането на решение, отколкото в изразяването.
Той бе най-малко харизматичния от премиерите на Израел,
най-простонародния и отстъпчив.
Но неочаквано, той се превърна в най-успешният от тях,
и умря с всички свои постижения в мирно и военно време.
Изправени пред най-сериозната криза от независимостта на Израел,
се формира правителство на националното единство,
което вкара Менахем Бегин, лидер на опозицията, в правителството.
За да се намалят тревогите Моше Даян, героят от Синайската кампания,
бе назначен за Министър на Отбраната.
Това не промени стратегията, тъй като военният план бе вече приет,
но ефекта за повдигане на националния дух бе огромен.
Подготовката в Египет и Сирия бе достигнала до кулминация.
Ирак и Саудитска Арабия обещаха да изпратят войски.
Насър заяви в египетския парламент: "Нашата цел е да унищожим Израел".
Той се подготвяше за това, но кога щеше да започне, ние не знаехме.
И дали беше добре подготвен или не, ние не знаехме,
но целия народ бе развълнуван
и очаквахме нещо от Насър и неговата армия.
Крал Хюсеин на Йордания подписа пакт за взаимна отбрана с Насър,
и постави неговите войски под командване на египтяните.
Сега, когато арабския свят се обедини за битката срещу Израел,
крал Хюсеин бе погълнат в нейния център.
Арабите навсякъде бяха насърчавани
да се присъединят към Джихад, свещената война срещу Израел
и да отмъстят за случилото се през 1948 година.
Широкото отразяване по медиите за арабските заплахи,
предизвика мъчително напрежение и солидарност към Израел по света.
Идеята за нападение срещу нас и унищожаване на Израел беше ужасяваща.
След като тълпите викаха: "Унищожете Израел"
Отговора на израелците беше:
"Ако това ще се случи, по-добре да направим нещо първи".
Реториката, дали ще е умерена или екстремистка,
има или успокояващ ефект или разпалващ ефект,
на практика, не само на думи.
Демонстрации за солидарност с Израел, се проведоха в свободния свят.
Съществуването на Израел бе на карта, войната бе неизбежна.
Въпросът беше... Кога?
И ако започне война, кой знае докъде ще стигне?
"Ако полковник Насър, триумфира срещу Израел,
"следващата му стъпка ще бъде срещу неговите арабски братя, не се съмнявайте".
Кабинета се събра на 4 юни, заседавахме 7 дълги часа,
дните на мъчително напрежение и обсъждане приключиха.
Министър-председателя Ешкол постави въпроса на гласуване.
Всеки един от нас, знаеше какво точно прави, и какво точно ще се реши.
Животът и смъртта на войници, на цивилни граждани и може би дори и за страната,
всичко това бе поставено на карта.
Всички си вдигнаха ръцете, нямаше алтернатива.
Да, ние отиваме на война.
В зората на 5 юни, израелски реактивни самолети отлетяха към египетските цели.
Генерал Мордехаи Ход, бе командир на нашите ВВС.
Неговата цел бе ясна:
"Да проведем операцията така, че да ударим първо
"най-опасните елементи на египетските ВВС,
"което означава бомбардировачи и изтребители,
"имащи обсег да достигнат граждански цели в Израел".
За по-малко от 3 часа бяха унищожени 300 египетски бойни самолета.
Същата сутрин се осъществи атака в 3 направления в Синай.
Нашите войски напредваха бързо, унищожавайки вражеските позиции.
Знаехме, че непосредствената опасност бе отстранена,
но само можехме да си представим цената,
която трябваше да платим с жертви и ранени за нашата сигурност.
След 2-рия ден от войната, израелските войски бяха завзели Ивицата Газа,
унищожили основните египетски отбранителни позиции,
и контролираха всички пътища в Синай, водещи на запад и юг.
Въпреки това, египтяните започнаха да предават новинарски емисии,
съобщавайки огромни египетски победи и тежки израелски жертви
от първите часове на 5 юни.
Когато войната от 1967 г. започна, бях в университета в Кайро.
Същата сутрин, когато включих радиото, предаваха военни маршове,
и говорителя съобщаваше едно след друго комюникета,
и докладваше, че 50, 100, 150 израелски самолета бяха свалени,
когато Израел е нападнал Египет.
Отне ни повече от три дни, преди да разберем,
че войната е свършила с израелска победа.
В първите часове след началото на военните действия с Египет,
нашата най-спешна задача бе, да се избегне намесата на Йордания.
Написах писмо от името премиера Ешкол,
и поисках генералния секретар на ООН, да го изпрати незабавно до Аман,
призовавайки крал Хюсеин да избегне намеса в конфликта.
Убедена в арабския успех,
Йордания трагично и с катастрофални последствия,
откри огън по целия фронт и по Западен Йерусалим.
Йорданците причиниха голям брой от нашите жертви.
В сряда 7 юни, израелските войски превзеха почти целият Западен бряг,
сега основната битка се премести в Йерусалим.
Йерусалим бе разделен град, фронта минаваше през неговия център,
разделяйки Йерусалим на източна част на Йордания, и западна част на Израел.
Източен Йерусалим бе завладян в една от най-ожесточените битки на войната,
включваше танкове, пехотни войски и ръкопашен бой.
"Работих като лекар в болница "Аугуста Виктория" в Йерусалим.
"Когато хората видяха израелските танкове,
"те мислеха, че са иракски танкове.
"Някои от тях излязоха да ги посрещнат, много щастливо...
"но откриха, разбира се, че не са иракски.
"Това беше тежък шок, за всички нас".
Най-накрая Стария град бе обкръжен.
Последните отбраняващи се йордански войски бяха хванати вътре.
Военните чакаха нашите инструкции.
Проведохме заседание на Кабинета в бомбоубежището на Кнесета,
решихме завземането на Стария град.
За да се запазят свещените места,
трябваше да се завземе улица по улица и битката ще е с висока цена.
Даде се заповед за начало на атаката.
В първият отряд, който проби в Източен Йерусалим имаше странно усещане,
бе смесица от еуфория и дълбока болка заради загубите,
защото това бе първият път, когато дадохме толкова много жертви.
Дали нашата победа ще бъде анулирана под натиска на ООН?
Всички погледи бяха насочени към Съвета за сигурност на ООН.
"Току що дойдох от Йерусалим, за да информирам Съвета за сигурност,
"че Израел положи самостоятелни усилия и жертви
"за да премине от сериозна опасност към успешна съпротива.
"Приятелски правителства изразиха надежда, че Израел ще успее да оцелее,
"но доминиращото усещане на нашето положение бе опасност и самота.
"Нямаше съмнение за намеренията им за нас.
"С моите собствени уши, чух речта на президента Насър,
"на 26 май, той каза: "Подготвяме всеобщо нападение срещу Израел,
"това ще бъде цялостна война".
Не бе решено все още, за действията срещу Сирия.
Докато премиера Ешкол посещаваше района,
получих обаждане от висш американски чиновник,
които намекна, че ще бъде нелогично войната да приключи,
без сирийците да бъдат наказани за своите предизвикателства.
Това твърдение също бе енергично изразено от земеделците в кибуците,
които бяха обект на сирийски обстрел от години.
С участието на генерал Елазар, командващ северния фронт
беше взето решение на среща на кабинета в Тел Авив,
да се щурмуват Голанските възвишения и да се заглушат оръдията,
които ни обстрелваха от започването на военните действия.
Атаката започна в петък на 9 юни.
Беше почти невъзможна мисия.
Хълмовете на Голанските възвишения бяха укрепени в дълбочина 16 км,
и бяха защитени от артилерия и минни полета.
Сирийците се бяха укрепили силно,
но въпреки това израелски бронирани булдозери и танкове започнаха изкачването
и зад тях войниците.
Фронталната атака бе успешна, но близостта на войските,
въздушните бомбардировки и честите ръкопашния боеве
направиха тази битка една от най-кървавите във войната.
В събота, войските напредваха унищожавайки последните гнезда на съпротива.
На свечеряване целите Голански възвишения бяха в ръцете на Израел.
Докато се обсъждаше съдбата на Голан, нашите войски в Синай продължаваха да напредват,
унищожавайки египетски въоръжения и съоръжения и взимайки хиляди пленници.
На 8 юни целия Синай беше в ръцете на Израел и блокадата на Ейлат премахната.
Крайната цел, Суецкия канал, беше завзет
поставяйки Израел на един от важните водни пътища за международната търговия.
Вечерта на 10 юни всички страни се споразумяха
за общо примирие. Страната се успокой.
Преживяхме шест незабравими дни.
Сега можехме да направим преглед на нашите загуби и постижения.
Жертвите: 750 израелски войници бяха убити и 2000 ранени.
Израел сега контролираше територии, 4 пъти по-големи от предишния си размер.
И невероятното се случи:
След 19 години отсъствие и плащайки ужасна цена,
Израел се върна при сърцето на Йерусалим.
След войната от 1967 г. всеобща еуфория обзе страната.
Всички започнахме да виждаме новия разширен Израел.
Израелците преоткриха места тясно свързани с Библията.
Най-драматичното постижение на 6-дневната война, бе връщането на Стария град
и на Стената на плача на Храмовия хълм,
главният символ на Еврейската религия, които бе блокиран за нас 19 години.
Всички ние, и араби и евреи имаха спомени за другата страна отпреди 1948 година.
Бариерите паднаха и надеждата беше,
че ще има мир най-накрая между стените на Йерусалим.
Човекът, който трябваше да ръководи обединението на града бе Теди Колек,
новоизбрания Кмет на града.
Винаги сме се надявали за обединението на града.
Надявахме се, това да се постигне мирно, не чрез война.
Но това стана изведнъж,
и бях наясно с трудностите за обединението на града,
в които има евреи от 103 страни,
4 християнски общности
и 25% мюсюлмани, които искаха да си останат мюсюлмани,
и не са избрали това обединение.
Йерусалим стана център на националното и международно внимание.
Старият град бе подобрен и разхубавен, еврейския квартал бе възстановен,
и еврейски семейства се върнаха да живеят в Стария град.
Докато Стария град бе съживен, възникнаха нови квартали,
обкръжавайки Източен и Западен Йерусалим.
Йерусалим винаги е бил символ, високо ценен в културния свят,
така че не бе изненада, че при първата възможност
дойдоха много посетители в Израел, за да видят светите места,
от които дълго бяха откъснати, заради опасностите.
И пред гледката на духовните и морални идеи, заложени в Йерусалим
миналото на града бе, което грабваше съзнанието и сърцата на посетителите.
Когато новата реалност бе осъзната, нейното отразяване излезе извън Израел.
"2000 британски доброволци, 850 френски,
"800 от Южна Африка".
Хиляди млади хора пристигнаха,
да работят в Израел като доброволци в кибуците и развиващите се градчета.
Много решиха да имигрират.
Когато пристигнах в Израел, бях част от голяма група
млади доброволци от Ню Йорк.
Ние се присъединихме към многото доброволци тук, идващи от целия свят.
Млади хора, които зарязаха учението,
защото чувстваха, че трябва да бъдат тук и да са част от тази страна
и да помогнат с каквото могат.
Войната бе спечелена, дипломатическата битка едва започваше.
В Общото събрание, СССР ни порица
и изиска незабавно, пълно, безусловно оттегляне от всички завзети територии.
Отговорът ми бе прост.
"Предлагам на всички делегати от миролюбивите страни, представени тук,
"да се запитат, как биха реагирали на този ден
"ако бяха изправени пред подобна опасност.
"Няма никакво съмнение,
"няма съмнение, че между 14 май и 5 юни,
"арабски правителства под ръководството на Насър,
"подготвяха да осъществят атака,
"чиято цел бе незабавно и пълно унищожаване на Израел".
"Съветът за сигурност, изразява дълбока загриженост
за сериозната ситуация в Близкия изток... "
В Съвета за сигурност, британският делегат
Лорд Каридън в тясно сътрудничество с американците,
започнаха да оформят резолюцията за формулата за мир.
Резолюция 242, която бе единодушно приета тук,
беше преднамерено двусмислен документ.
От една страна призовава за: "Изтеглянето на израелските войски
"от територии завзети през скорошния конфликт".
Не "всички" територии, нито "териториите", завзети в скорошния конфликт,
както разбира се искаха нашите противници.
От друга страна твърдо заявява:
"Правото им да живеят в мир, в сигурни и признати граници,
"свободни от заплахи и насилствени актове".
Накрая всички израелци разбраха, че това бе положителен документ,
който изпълнява въпреки всичко, нашата главна цел:
Да осигури нашето законно право, да запазим присъствие в териториите,
с цел да се преговаря за мир от позиция на силата.
Докато израелците почувстваха нова стабилност и нова надежда,
нашите противници беряха горчивите плодове, от дивата реторика на техните лидери.
И накрая казаха:
"Ние загубихме войната, израелците идват,
"всички трябва да вдигнем бял флаг".
Всички призоваха изтъкнатите лица да отидат при кметството,
да посрещнат победителите,
за да се избегне клането или трагедията, която може да се случи
ако пристигнат и никой не ги посрещне.
Опитах се да убедя себе си, че трябва да отида, поне от любопитство.
Но се почувствах толкова унизен, дори и като дете, реших да не отивам,
да не го виждам и да не съм свидетел на този момент.
За арабите, цената на войната бе огромна.
Загубите на арабите се изчисляваха на около 30 хил. убити или ранени,
и един милион палестинци бяха под наше управление.
След поражението, хиляди араби напуснаха домовете си,
притеснявайки се какво ще донесе бъдещето.
Предложението на Съветския съюз и на арабите, за пълно и безусловно оттегляне
от всички територии и без мир,
се провали в Общото събрание на ООН.
Това беше зрелищна победа.
За мен това означаваше, че търпеливата работа за дипломатическа подготовка
преди войната даде плодове.
По-рано правителството на Ешкол ме упълномощи
да направя важни предложения за мир с арабските страни.
Мирни договори с Египет и Сирия, въз основа на международните граници,
или това означаваше пълно изтегляне от Синай и Голанските възвишения.
Арабските страни отхвърлиха и тези предложения.
Това имах предвид, когато веднъж казах:
"Те никога не изпускат шанса, да загубят възможността".
По-късно тайно се срещнах няколко пъти с йорданския крал Хюсеин в Лондон,
за да видя как ще реагира на предложение за връщане на повечето
или не цялата територия на Западния бряг.
Не съм в състояние на този етап, да определя точно арабската позиция.
Той каза: "Не мога да го направя".
"Съмнявам се, че мога да бъда първата и единствена страна сключила мир,
"и ако го направя, трябва да получа цялата територия".
През септември 1967, 13 арабски държавни глави се срещнаха в Хартум.
Те завършиха срещата с декларация на трите отрицания:
Не на признаването на Израел, не на преговорите, и не на мира.
Тогава започнахме да мислим
как да се отървем от окупацията.
С политически средства,
чрез контакти с нашите хора извън страната,
чрез ООН, тук и там.
Очаквахме, че целият свят
ще ни подкрепи
и ще притисне Израел да се върне към старите си граници.
За палестинците, ситуацията беше много странна.
Те бяха все още йордански граждани,
но сега живееха и работиха под израелско управление.
"След войната, период на депресия продължи за известно време.
"Някой от нашите по-възрастни мислиха,
"че ударът от победата на израелците, няма да продължи дълго.
И това беше вярно.
Еуфорията от победата намаля, и депресията започна да чезне.
Имах усещането, че ситуацията се подобрява и може би това е надеждата за бъдещето.
Икономическия просперитет в Израел, последвал 6-дневната война,
помогна в известен смисъл да успокой недоволството, гнева и разочарованието,
които се чувстваха в Западния бряг и ивицата Газа.
Търсенето на работници във фабриките, земеделието и строителството беше огромно.
Хиляди от Западния бряг и Газа, идваха всеки ден да работят в Израел,
и Израел и стана зависим от тяхната работа.
Новата икономическа реалност много бързо се прие за даденост.
Когато завърших образованието си през 1968 г.
баща ми реши, че е по-добре за мен
да кандидатствам за разрешително да посещавам Израел.
Когато се прибрах вкъщи, очаквах,
че семейството ми ще бъде в трудно икономическо състояние
и ще се противопоставят на окупацията.
Бях шокиран, когато ми сервираха израелска бира,
израелски продукти, израелски цигари.
Това бе неприемливо за мен.
При липсата на сериозни мирни преговори,
израелското управление на териториите се усилваше.
Нарастваше общественото мнение
в полза на постоянното запазване на Голанските възвишения.
Синай бе преграда, защитаваща нашите населени места.
Израелците се чувстваха в безопасност в тези граници, реалността беше различна.
По-късно, над 750 израелски войници ще загинат воювайки в Синай.
Бяха изградени също така селища за сигурност,
но дали заселниците ще могат да спрат танковете?
Аз бях един от многото израелци, задаващи тези смущаващи въпроси.
Новите територии разшириха границите ни,
но ни въвлякоха да управляваме непокорни хора.
Считах териториите като активи, които един ден могат да бъдат заменени срещу мир,
но не трябва да се отказваме от тях, докато няма мир.
Освен създаването на нови селища, имаше и други райони от завзетите територии,
където израелците са живели преди 1948 г. и те скоро бяха населени отново.
Хеброн е един от тях.
През 1929 беше сцена на избиване, където десетки евреи бяха убити и ранени.
През 1967 израелците започват да пътуват до Хеброн,
да се молят на Гробницата на патриарсите,
свещено място и за мюсюлмани и за евреи.
Малко по-късно е основано Кириат Арба,
селище близо до Хеброн, по инициатива на войнствени религиозни евреи.
Заселниците и правителството създаваха свършени факти,
селища и военни съоръжения в част от териториите.
Израел не бе единствения създаващ факти в Близкия Изток.
Съветският съюз бързо превъоръжи Сирия и Египет,
на същото ниво от преди 1967 г.
Насър вече можеше да се готви за нова война.
Фронтовата линия щеше да бъде Суецкия канал, който бе блокиран от 1967 г.
През октомври 1968, египетски обстрел
уби 15 израелски войници само в един следобед.
Войната на изтощение беше започнала.
Египтяните вярваха, че с постоянен обстрел ще накарат израелците да се оттеглят.
За да се защити фронтовата линия от египетската артилерия,
новият главнокомандващ на армията генерал Хаим Бар-Лев
изгради поредица от стоманенобетонни укрепления по протежение на целия канал.
30 от тези укрепления костваха милиони долари.
Заедно те формираха линията Бар-Лев.
През февруари 1969, когато Войната на Изтощение бе набрала размах,
страната бе в траур поради смъртта на министър-председателя Леви Ешкол.
Той ръководи страната към забележителната й победа
и неговата смърт бе трудно прежалима.
Неговият приемник бе Голда Меир,
на която се падна да ръководи Израел в най-трудните години от независимостта.
През лятото на 1969 нашите жертви около Суецкия канал се увеличиха сериозно.
На Израел бе необходима нова тактика.
Това стана във въздуха.
В течение на 3 месеца израелски самолети летяха на мисии
към египетските позиции на фронта и причиниха огромни щети.
От 6-дневната война насам, Израел понесе 3,000 жертви,
убити и ранени, по протежение на Канала.
Египетските жертви бяха приблизително 10,000.
Всичко изглежда ескалираше към нова конфронтация,
с Египет и неговите съюзник Съветския съюз.
Непрекъснато се срещах с президента Никсън и държавния секретар Роджърс,
опитвайки се да обезвредя напрежението. Бе предложено примирие за 90 дни,
през времето на което Египет и Израел да се договорят
чрез посредничеството на пратеника на ООН Гунар Яринг.
Но когато египтяните преместиха ракетите си на предни редици,
това почти съсипа всичко.
Разговорите продължиха, въпреки че ракетите си останаха на място,
за момента Синай остана спокоен.
През септември 1970 Гамал Абдел Насър умря.
Почти 2 десетилетия стоеше в центъра на арабския свят,
и неговата смърт бе дълбоко тъгувана.
Срещнах се с Насър в Кайро
и по мое мнение той беше велик.
Деня на неговата смърт, беше ден на траур.
Неговият приемник беше неизвестният Ануар Садат.
Целта на Садат, както и тази на Насър беше,
да се върнат загубените територии на Египет.
Той вече комуникира с американците, по време на погребението на Насър
изрази намерението си, да се движи постепенно в посока на мира.
По това време Голда Меир не бе готова да се довери, дори на своите си генерали,
които бяха готови да тестват намеренията на Садат.
След войната съюзите се промениха драматично в Близкия изток.
Революции разтресоха арабския свят.
В Сирия, генерал Хафез Асад дойде на власт, чрез кървав военен преврат.
Двете десетилетия на съюз с Франция приключи,
когато Де Гол наложи ембарго на продажбата на френски оръжия.
САЩ се превърнаха в основен съюзник и доставчик на оръжия на Израел.
Настроението на арабите в бежанските лагери и села бе депресивно.
Организацията за освобождение на Палестина, ООП,
която бе основана през 1964 г. имаше много лоша репутация.
Човекът, който щеше да води ООП в следващите десетилетия бе Ясер Арафат.
Хората на Арафат осъществяваха терористични атаки в Израел.
Внезапни експлозии на места пълни с хора станаха почти ежедневни,
причинявайки множество умрели и ранени граждани.
Армията реагира енергично.
Множество партизани бяха убити в битките, стотици бяха заловени.
В края на 1968 г. Арафат и хората му,
напуснаха Западния бряг и се преместиха в Йордания.
В Йордания, откъдето извършваха нападения срещу Израел, ООП взеха закона в свой ръце.
Арафат и неговите хора дори планираха да свалят крал Хюсеин
и да създадат Палестинска държава.
Когато арабски партизани взривиха три чужди самолета на изоставено летище,
Йордания изглеждаше на ръба на анархията.
През септември 1970 крал Хюсеин, за да защити своята власт,
заповяда на войските си да атакуват ООП.
Премахването на ООП от Хюсеин беше с твърда ръка.
Имаше битки из цялата страна,
докато ние и сирийците седяхме бдителни, но пасивни.
Накрая над 2,000 палестински партизани бяха убити и стотици заловени.
Оцелелите се прехвърлиха в Ливан.
ООП се провали в тяхната въоръжена борба срещу Израел
на Западния бряг, в Газа и Йордания.
Но сега започна нова фаза:
Международен тероризъм, във въздуха, на земята
и дори на такова събитие като Олимпийските игри в Мюнхен.
Никога няма да забравя ужасната и напрегната нощ,
в която нашите олимпийски спортисти бяха заловени от терористи.
Германското правителство с наше съгласие се опита да спаси заложниците.
Операцията трагично се провали по пътя за летището.
Макар че терористите бяха убити, 11 от нашите състезатели загинаха,
докато лежаха вързани в хеликоптера.
Убийството на израелци в Мюнхен, градът асоцииран с издигането на Хитлер,
предизвика вълна от гняв и негодувание в Израел, евреите по света
и у всички миролюбиви човешки същества.
Близо до дома, Моше Даян даваше тон за мисленето в Израел.
Той беше министър на отбраната
и де факто управител на един милион палестинци в завзетите територии.
Даян не говореше вече за нуждата да се връщат територии,
за постигане на окончателни споразумения с Египет и Йордания.
Той сега считаше погрешно, че ситуацията се стабилизира,
и няма да има нито непосредствена война, нито скорошен мир.
Всъщност, идеята за бърз мир след 1967 избледня.
Израелците бяха равнодушни,
просто искаха да продължат с техния си живот.
Те се почувстваха в пълна безопасност.
Най-често казваха: "Всичко ще е наред".
Садат бе изправен пред дилема: Как да подпише мир, без да отиде на война?
Защото ако отиде на война и не успее, ще плати с главата си.
Той предприе някои стъпки в тази посока. Той предложи доста,
но Голда не му отговори позитивно.
Тогава започна тайни срещи между египетски представители и Кисинджър,
който беше съветник по Националната сигурност в Белия дом по това време.
По време на разговорите придобихме усещането,
че ако египтяните не променят създадената ситуация,
САЩ не биха били склонни
да се намесят дипломатически за да я променят.
Разбрахме, че трябва да променим
географското разгръщане на военните ни линии
преди да се отдадем на мирния процес.
Разбирам причините за такова решение.
След като опитал всякакви средства,
Садат разбра, че няма да си възстанови Синай без война.
През март 1973 Садат изпрати пратеник в Дамаск,
да предложи съвместна военна операция срещу Израел.
Сирийски президент, Хафез Асад, прие идеята
и висши сирийски и египетски военни започнаха да координират плановете.
Точните планове бяха известни на малцина,
и кампания на дезинформация подведе напълно израелското разузнаване,
и ги накара да вярват, че войната не попада в плановете на Садат.
Психологически, това беше нещо в което много от нашите политици и генерали
искаха да вярват.
Министърът на отбраната Моше Даян, заяви, че настоящата ситуация е де факто мир.
"Няма да има сериозна война," каза той.
Преобладаващата военна доктрина бе,
че арабите имат ограничени възможности за военно нападение.
Фронтовите укрепления на линията Бар-Лев, се считаха за непроницаеми.
В тази атмосфера на еуфорична самоувереност,
военните игнорираха всички признаци, за покачване напрежението в Канала.
Армията вече беше организирала две скъпоструващи мобилизации.
Когато започнаха да идват доклади за струпване на египетските войски,
бяха взети като поредна фалшива тревога.
Също и САЩ не знаеха как да интерпретират придвижването на войските.
Имаше единодушно мнение на американското и израелско разузнаване,
че това са военни маневри.
На 5 октомври имах дълъг разговор с външния министър Ибан,
нямаше и намек за приближаваща война от нито едната страна.
Въпреки, че струпването на войски на Канала и на север продължаваше ден и нощ,
разузнавателните служби заявиха, че вероятността за избухване на война е малка.
Бях изненадан, че нашето разузнаване не са го прихванали,
но ме изненада още повече, че разузнаването на Израел не са го прихванали,
защото смятах, че разузнаването на Израел е най-доброто в света.
Това обяснява защо нито ние, нито Израел бяхме подготвени за извършената атака.
На 5 октомври, в навечерието на Йом Кипур, Ден на изкуплението,
на най-свещения ден в еврейския календар
Голда Меир свиква спешно заседание на съветници,
да разискват концентрацията на множество сирийски и египетски войски.
Армията бе поставена в слаба тревога.
В следващите часове ситуацията стана критична.
Нашето разузнаване знаеше сега, но твърде късно,
че голяма египетска атака е планирана за 18:00 часа, на следващия ден.
Когато израелците се подготвяха за началото на молитвата,
малко знаеха, че се е случило невъзможното:
Разузнаването на Израел се е провалило,
и на другия ден Израел ще се бори за своето оцеляване,
за 4-ти път в историята си.
Translation ZALMEN BEHAR
"Израел: възраждането на една нация"
6-те дни, които промениха Близкия Изток 1967- 1973